INTOHIMON TUULET
Jotkut kuulevat oman sisäisen äänensä hyvin selvästi -
ja he elävät sen mukaan.
Niistä ihmisistä tulee hulluja, tai heistä tulee legendoja...
Tristan Ludlow syntyi putoavien lehtien kuussa.
Se oli kamala talvi.
Hänen äitinsä oli kuolla synnyttäessään häntä.
Hänen isänsä, eversti, toi hänet minun luokseni.
Kiedoin hänet karhunnahkaan ja pidin häntä koko yön sylissäni.
Kun hän kasvoi, minä opetin hänelle metsästyksen suuren ilon.
Kuinka ottaa eläimen lämmin sydän ja pitää sitä käsissä -
ja vapauttaa sen sielu.
Eversti Ludlowilla oli 3 poikaa, mutta Tristan oli suosikki.
Minullakin on ollut poikia -
mutta he ovat menneet. Ainiaaksi.
Ne olivat todella pahoja aikoja.
Eversti oli yrittänyt auttaa minun väkeäni -
mutta siitä ei ollut hyötyä.
Joten hän päätti lähteä omille teilleen.
Hän halusi jättää hulluuden vuorien taakse -
ja aloittaa alusta.
Jättää hulluuden taakseen...
Niin me elimme monta vuotta, ja pojista kasvoi vahvoja.
Alfred oli vanin veli. Hän oli vanha ikäisekseen.
Samuel oli nuorin.
Toiset veljet tekivät kaikkensa hänen puolestaan.
He suojelivat häntä kuin aarretta.
Yhtenä vuonna... Olen vanha, enkä muista vuosilukua -
mutta se oli punaisen ruohon kuussa.
Isabel Ludlow, heidän äitinsä, lähti pois talveksi.
Hän sanoi, että talvet olivat liian kovia hänelle -
ja että hän pelkäsi karhuja.
Hän oli erikoinen nainen.
Mutta sinä keväänä hän ei palannut.
Ja sen jälkeen hän ei enää tullut usein vierailulle.
Alfred kirjoitti monta kirjettä, mutta Tristan vaikeni hänestä.
Hänen maailmansa oli täällä. Minun luonani.
Jokainen soturi toivoo, että hyvä kuolema löytäisi hänet -
mutta Tristan ei voinut odottaa. Hän lähti etsimään omaansa.
Tristan! Tristan!
Oliko se karhu? - Oli.
Pystytkö hengittämään? Siirrä kätesi.
Typerä puoliverinen nulikka.
Yllyttikö One Stab sinut tähän?
Sinä ansaitsisit kuolla. Ihme, että olet elänyt näinkin pitkään.
Minulla on nämä kirjeet.
Lue ne.
He kaikki kirjoittivat. Ludlow... Isabel... Samuel.
Koko perhe. Koko tarina.
Kaikki on kirjoitettu tähän.
13. huhtikuuta 1913.
Rakas Isabel, en ole niin tyhmä, että yrittäisin muuttaa elämäni.
Mutta en ehkä ole onnistunut kasvattaessani poikiamme yksin.
Mitä minä tiesin lapsista? Minut koulutettiin johtamaan miehiä.
Tämä on koko ajan vaikeampaa.
Rakas William, kuten aina, sinä otat liian suuren vastuun.
Poikamme löytävät omat tiensä. He ovat voimakastahtoisia -
mutta pitäisikö sinun ja minun valittaa siitä?
Minulla on iso uutinen Samuelista. Amy Lowellin kutsuilla -
hän tapasi neiti Susannah Finncannonin -
ja sinä varmaan yllätyt tästä, mutta he menivät kihloihin.
Hän tuo kihlattunsa Montanaan esitelläkseen tytön teille.
Ole siis kohtelias ja niin hurmaava kuin sinä vain osaat olla.
Siinä hän on.
Miten sinä voit? - Hyvin. Entä itse?
Hei, Samuel. On mukava nähdä sinua.
Isä, tässä on morsiameni, Susannah.
Neiti Finncannon... - Hauska tutustua.
Ja tässä on Alfred.
Teidän koiranne. - Sehän on kuin hevonen.
Onpa erikoisennäköinen eläin. - Finn on rotuvalio.
Eksoottinen koira. - Niin on, herra Ludlow.
Kutsukaa minua Susannahiksi.
Ja hän on vain vanha Alfred. - Ole hiljaa.
Missä Tristan on? - Jossain. Sinähän tunnet hänet.
Hän tulee illalla. Tai muuten hänellä on selittämistä.
No, neiti Finncannon, oliko teillä mukava matka?
Hän on oikein ihastuttava tyttö, mutta minä pelkään -
että vanempien menetys on aiheuttanut tiettyä haurautta.
Joskus minä luulen, että hän tuntee olonsa hyvin yksinäiseksi.
Mutta nythän hän on löytänyt uuden perheen.
Saksan armeija on valmiina.
Koko sivistynyt maailma voi tulla imaistuksi...
Sana "sivistynyt" ei sovi kuvaamaan maailman tilaa.
Äiti kertoi, että sinä kannatat sosiaalisia uudistuksia.
Se kuulostaa aivan sairaudelta. - Ei suinkaan! Olen samaa mieltä.
Äitinne on kertonut One Stabista. Hän on siis ollut suuri soturi.
Hänellä on säkillinen päänahkoja todisteena, mutta älä huoli -
hän on kiintynyt isään. He ovat hyvin kiintyneitä toisiinsa.
Puhuuko hän englantia? - Stab? Englantia?
Hän ei alentuisi siihen. Vai kuinka, Stab?
Mutta varo, hän ymmärtää sitä oikein hyvin.
Tristan tulee nyt.
Eikö sinua ruokita siellä? - Eipä juuri.
Sinä haiset. - Oletko kaivannut minua?
Onko sinulla krapula? - Olen yhä humalassa.
Eikö hän ole ihana?
Tämä siis on Tristan.
Puhuuko hän englantia?
Neiti Finncannon, on ilo tavata teidät.
Toivottavasti te ja tämä rumilus tulette onnellisiksi yhdessä.
Älä välitä veljestäni. Koirasi käyttäytyy paremmin kuin hän.
Tämä on äidin huone. - Ihastuttava.
On ilo tutustua sinuun, Pet.
Argemonia albeflora, langifolia ja...
Angelica arguta. - Mikä niistä se on?
Tämä tässä.
Angelica Susannah.
Hei.
Sinun täytyy olla Isabel Two.
Minä olen jo tavannut äitisi ja isäsi.
Kuinka vanha sinä olet? - Kolmetoista.
Kun minä olin 13-vuotias, minut lähetettiin sisäoppilaitokseen.
Minä inosin sitä.
Voinko auttaa sinua?
Menet naimisiin Samuelin kanssa. - Juuri niin.
Minä menen naimisiin Tristanin kanssa.
Sitten meistä tulee sisaruksia.
Te olette siis jo tavanneet. - Isabel Two antaa minun auttaa.
Haluatko levätä? Olet varmaan väsynyt? - En lainkaan.
Tämä on niin virkistävää, kaikki tämä kauneus -
tämä odottamaton Jumalan lahja.
Se ei juuri näytä lahjalta neljän kovan talvikuukauden jälkeen.
Missa Samuel on? - Isäsi kanssa sisällä.
Olet hyvin suurpiirteinen. - En. Vain iloinen.
Alfred!
Lopeta tuo. Samuel haluaa kuulla vasikoista, jotkat hait Cheyennestä.
Tule jo.
Suo anteeksi isälleni.
Hän luulee olevansa nuori ja vahva kohdellessaan meitä kuin lapsia.
Me ylistämme Jumalaa tästä ja monista siunauksistaan. Aamen.
Kerro isälle, mitä sanoit Wienistä.
Keisari ei nosta sormeakaan estääkseen Serbian tuhoamisen.
Ei puhuta sodasta ruokapöydässä. - Englannissa on liikekannallepano.
Ja me emme tee mitään. - Jumalan kiitos.
Välttelemme velvollisuuttamme? - Niinkö?
Anteeksi. Minä olin pakannut niin huolella, etten löytänyt mitään.
Kiitos.
Rakas Isabel, on outoa kun tässä talossa on taas sivistynyt nainen.
Ja niin huumaavaa.
Kaikki kolme poikaani ovat taas talossani.
Se täyttää minut niin syvällä ilolla, että kiitän Jumalaa siitä.
Hei, Stab!
Tuolla on eräs ystäväsi.
Lyön dollarin vetoa, että hän tuo sen kotiin.
Hienosti tehty!
Te näytätte ryhmältä jäätelötötteröitä.
Älä ole niin hurja, Susannah.
Tässä. Puhun Tristanin kanssa. - Tuotat häpeää everstin nimelle.
Sinulla on musta silmä. - Niin, mutta minä löin takaisin.
Hän sotkee pääni.
Hänellä on ajatuksia ja teorioita, ja hän on...
Hän on... - Mitä?
Ei mitään.
Kuinka kesytit tamman? - Ei, ei. Mitä hän on?
Hän on intohimoinen.
Onko hän neitsyt? - Tietysti on.
Entä sinä?
Kyllä. - Odotatteko te hääyöhön asti?
Hän sanoo...
Susannah on sitä mieltä...
Ei. Me emme odota.
Ja sinä pelkäät, että et olisi odotusten mukainen.
Niin kai minä... tavallaan...
Pitäisikö minun? - Jumala siunatkoon sinua.
Sinä olet hyvä kaikessa ja varmasti myös naimaan.
Hän on tuleva vaimoni! - Etkö aio naida häntä?
En! Minä aion elää yhdessä hänen kanssaan.
Suosittelen naimista. - Sinä olet toivoton.
Tristan lähti metsästämään. - Emme tulleet Tristanin takia.
John T. Ja James O'Banion, uuden sekatavarakaupan omistajat.
Hyvää huomenta, Alfred.
Me etsimme miestä, joka ehkä oleilee näillä seuduilla.
Hänen nimensä on Tom Cullen. Tässä on hänen kuvansa.
Mitä hän on tehnyt? - Tunnetko hänet?
Kyllä. - Me saimme hänet!
Hän kävi täällä 4 - 5 vuotta sitten. Hän teki vähän töitä.
Hän oli menossa San Franciscoon ja toivoi pääsevänsä Australiaan.
Vai oliko se Hongkong, Alfred? - Se taisi olla Hongkong.
Miksi hän on etsintäkuulutettu? - Se on yksityisasia.
Yksityisasia? Teidän virkannehan on julkinen, sheriffi.
"Sihinä sai Rikki Tikki Tavin hyppäämään taaksepäin."
"Sentti sentiltä kohosi pää ja paisunut niska..."
"Se oli Nag, musta kobra." Etkö pidä tarinasta.
Saksalaiset ovat päässeet läpi. Britit ovat satimessa Belgiassa.
Ja tämä lehti on viikon vanha!
Saksantaidoillani olisin upseeri. - Ja johtaisit poikia kuolemaan.
Sinun miehesi palvoivat sinua. - Ja he olivat typeriä.
Tämä on historiallinen käännekohta. Kuinka me voimme...
Isä, sinähän opetit meitä... - Ajattelemaan itse.
Ja puolustamaan omaamme. - Aivan, omaamme.
Älä puhu minulle niin kuin en olisi koskaan kokenut sotaa!
Et tämän kaltaista sotaa.
Niin sanottiin myös sisällissodasta ja intiaanisodista.
Sanotaan sitä mikä myy lehtiä. - Nyt torjutaan aggressiota.
Tässä talossa ei enää puhuta sodasta, hitto vieköön!
Anteeksi, Susannah.
Minä lähden Kanadaan ja liityn armeijaan.
Minäkin lähden.
Olen pahoillani. Minä aioin puhua siitä kanssasi.
Se on ainoa kunniallinen asia, mitä voi tehdä.
Mikä se on? - Kirja, jonka isäni kirjoitti.
Hän halusi hallituksen muuttavan politiikkansa intiaanien suhteen.
Samuel ei muuta mieltänsä. - Muuta sinä hänen mielensä.
Mitä heidän kahden välillä tapahtui?
Isä sanoo, että hän ei viihtynyt täällä.
Luulen, että he rakastivat eniten ajatusta toisistaan.
Estä hänen lähtönsä.
Minä huolehdin hänestä.
14. Iokakuuta 1914.
Rakas Isabel, tänään meidän poikamme jättävät kotinsa -
puolustaakseen Englantia, jota eivät ole koskaan nähneet.
Ja minä en pysty estämään heitä.
Isabel, olen yrittänyt suojella poikiamme hulluudelta -
ja nyt he itse hakeutuvat siihen.
Ole varovainen.
Ei sinun tarvitse lähteä.
Alfred...
Hyvästi. Älä pelkää puolestamme.
Pidä huolta itsestäsi.
Samuel...
Tuon sinulle keisarin kypärän. - Tule ennen kaikkea itse kotiin.
Tristan...
Pidä huolta Samuelista. - Teen sen.
Eversti Ludlow sanoi:
"Ratsasta mukana Calgaryyn ja tuo hevoset takaisin. "
"Kirotut hölmöt", hän sanoi heistä. "Kirotut hölmöt."
Everstin pojat eivät saa ratsastaa sotaan vanoilla kaakeilla.
Vaikka he olisivatkin kirottuja hölmöjä.
Mennään heidän luokseen.
Ota lautanen mukaan.
Voimmeko istuutua seuraanne? Tuolla on niin yksinäistä.
Mikä sen nimi on? - Lady. Tristanin Lady.
Tristanin rakastetun nimi oli Isolde - Kai tiedät, kuka Isolde oli?
Sinä tarvitset opetusta.
Hän osaa lukea ja kirjoittaa. Koulunkäynti voisi olla hankalaa.
Minä voin opettaa häntä. - Saisinko auttaa?
Kirjallisuutta, historiaa, matematiikkaa...
Siis suostumuksellasi, Decker, ja sinun, Pet.
Mitä mieltä olet?
Mitä hän sillä tekisi? - Saisi rikkaamman elämän.
Hän on puoliverinen. - Ei täällä.
Tristan sanoo puoliveriseksi. - Niinkö?
Puoliksi maaorava ja puoliksi haukka.
Sitten kun hän on tehnyt työnsä.
Malja meille kaikille. - Teille. Ja neidille.
Ja pojille.
Mene omaan yksikköösi, Tristan. - He ovat tylsiä.
Minä taistelen mieluummin sinun kanssani.
Ole hyvä, kaveri.
3. helmikuuta 1915.
Rakas Susannah. Raakuus on sanoinkuvaamatonta.
Mikään ei ole niin kuin luulin.
Kun rukoilin niiden puolesta, jotka kuolivat kauheasti ja urheasti -
rukoilin myös, että itse saavuttaisin kunniaa.
Onko väärin haluta menestyä taistelussa kuten isäni teki?
Tristan ja Alfred huolehtivat niin, että en ehkä saa tilaisuutta.
Osuiko sinuun? - Se on vain naarmu.
Näen nyt, ei sitä että isäni oli oikeassa, vaan että itse olin naivi
Haluan nousta ylös! - Sinä pysyt siinä.
Me jätämme ruumiimme Jumalan suojaan ja taistelemme kunnialla.
Luottavaisina ja Hänen nimensä huulillamme.
Me olemme pulassa! - Meidän pitää odottaa.
Susannah, minä yritän vastustaa epätoivoa -
mutta on hetkiä milloin kaikki kunniallisuus näyttää kadonneen.
Alfred on paranemassa, mutta hän ja Tristan ovat epäsovussa -
ja minä en ymmärrä sitä. Kaipaan sinua niin sanomattoman paljon.
Olet kaikkea, mikä on puhdasta, ylevää ja turmeltumatonta.
Minä suljen silmäni ja ajattelen sinua hartaasti.
Minä kadun, että siirsimme häitämme.
Ja varsinkin, että lähdin ennen kuin olimme yhdessä, rakas.
Pysy farmillamme ja odota minua.
Älä anna isän murehtia.
Tiedän Jumalan suojevan minua ja Hänen apunaan on Tristan -
joka näyttää mielummin olevan lapsenvahtini kuin taistelevan.
Voi hyvin, rakkaani. Sinun omasi, Samuel.
Kapteeni pyysi kääntämään. - Alfred haluaa nähdä sinua.
Minä tulen sinne. Mene siitä.
Alfred... - Missä Samuel on?
Hän on käännöstehtävissä. Muuten näyttää hyvältä.
Viiniä? - Laita se pullo pois.
Puhutaan, että saat mitalin. - Minut lähetetään kotiin.
Olen iloinen siitä. - Minun pitää olla miesteni luona.
Pötyä. - Tai mitä heitä on jäljellä.
MacKenzie on täällä. Jalka on huonompi. Hän sanoi...
Mitä? - Mitä hän sanoi? Mitä?
Veljesi on vapaaehtoisesti mennyt hänen tilalleen tiedustelupartioon.
Minä käskin sinun pysyä hänen luonaan!
Samuel!
Tristan!
Tristan! Tristan! - Minä olen täällä!
Minä en näe mitään!
Minä en pääse liikkumaan!
Minä tulen!
Minä olen luonasi. Sinä selviät tästä. Sinä selviät tästä.
Nyt me menemme kotiin.
Piru sinut periköön, Jumala!
Tristan...
Tristan!
Tristan, minä tässä.
20. maaliskuuta 1915.
Rakas isä ja Susannah.
Minut kotiutettiin armeijasta, mutta en voi vielä tulla kotiin.
Pyydän isoisä Ludlowilta, että pääsen hänen mukaansa merille.
Ja rakkaasta Samuelista voin vain lähettää hänen sydämensä.
Alfred tuo sen mukanaan.
Hänet pitää haudata kanjoniin, missä hän ennen piirsi lintuja.
Sinun poikasi, Tristan.
Niin...
Hän oli paras meistä kaikista... eikö niin?
Hyvää yötä.
Hyvää yötä, isä.
Alfred...
Se, mitä näit ennen Samuelin lähtöä...
Älä... - Haluan kertoa.
Samuelia minä rakastin.
Tristan tulee takaisin jonain päivänä.
Isäsi ilahtuisi siitä.
Susannahin piti palata Bostoniin aamujunalla.
Mutta pohjoistuuli puhalsi kolme päivää ja lumi peitti junaradan.
Joten eversti vaati, että hän jäisi kevääseen saakka.
Talo oli aivan liian tyhjä, hän sanoi -
ja kertoi, että se oli yhä Susannahin koti.
Hänen olisi pitänyt päästää tyttö menemään.
Mutta mistä hän olisi tiennyt, mitä tulisi tapahtumaan?
Susannahia ei voi syyttää.
Hän oli kuin vesi, joka jäätyy kiveen ja särkee sen.
Se ei ollut sen enempää hänen vikansa kuin se oli vedenkään -
kun kivi murtuu.
Kun kivi murtuu.
Susannah...
Tiedät kuinka paljon minä... Kuinka paljon rakastin Samuelia.
Ja luulen, että sinä tiedät...
Koska kunnioitan häntä sanon sen tässä. Luulen, että tiedät...
Olen rakastunut sinuun.
Ensi hetkestä kun näin sinut, se oli kuin romaanissa...
Se on kai äitini yliromanttinen mielikuvitus joka tulee nyt esille.
Et tee tätä helpoksi minulle. - Anteeksi.
Onko toivoa, että sinä voisit oppia rakastamaan minua?
Ei tietenkään niin kuin rakastit Samuelia, mutta tarpeeksi että...
Me voisimme elää yhdessä. Onnellisen elämän.
En usko, Alfred.
Et kuulosta varmalta. Ehkä on mahdollisuus?
Minä vain aiheuttaisin sinulle tuskaa.
Miksi et anna minun arvioida sitä?
Minä en rikkonut sitä, mutta minä osaan korjata sen.
Joten mene vain torkuille.
Eversti!
Katsokaa!
Menen käymään kylällä, jos...
Tervetuloa kotiin, poikani.
En pystynyt pelastamaan häntä. - Et tietenkään.
En pystynyt pelastamaan häntä.
Oliko teillä mukava ratsastusretki tänään?
Suo anteeksi, isä.
Tristan...
Milloin te aiotte mennä vihille?
Huomenta.
Piru sinut periköön. Sinä viet hänet vihille.
Ja teen hänestä kunniallisen? - Niin!
Piru sinut periköön.
Teen sen, jos hän haluaa minut. - Haluaa sinut?
Rakastatko häntä?
Vai viettelitkö sinä hänet vain loukataksesi minua?
Entä Samuel? - Samuel?
Kerro minulle Samuelista. - Rakastimme häntä ja hän kuoli.
Ja se sopii sinulle varsin hyvin.
Sinä rakastat Susannahia, joten saat anteeksi tällä kertaa.
Mutta jos sanot sen uudestaan, me emme enää ole veljeksiä.
Yhdenkin kerran.
Et voi tehdä häntä onnelliseksi. - Minä yritän.
Sinä et onnistu siinä.
Minä matkustan tänään.
Minä toivon teille kaikkea hyvää.
Näkemiin, poikani. Onnea matkaan.
7. syyskuuta 1915.
Rakas äiti, minä olen nyt tainnut löytää paikkani maailmassa.
Helenasta on kertaheitolla tullut nykyaikainen kaupunki.
Se pursuaa energiaa ja elinvoimaa, joka kuuluu meidän aikaamme.
Täällä minä tunnen olevani elossa.
Mahdollisuudet ovat suuret sille, joka haluaa omistautua työlleen.
Minä olen jo nyt rehellisen ja reilun maineessa -
ja ystäväpiiriini kuuluu Helenan vaikutusvaltaisimpia asukkaita.
He ovat yhtä innostuneita kaupungin kasvusta kuin minäkin.
Kiitos ystävällisestä kirjeestäsi. Sinä tiesit minun toiveeni.
Se että ymmärrät pettymykseni, on minulle suurena tukena.
Joka ilta minä rukoilen, että voisin antaa anteeksi Tristanille.
Tiedän, että sinä ymmärrät. Rakastava poikasi, Alfred.
Lopeta tuo!
Helvetti!
Jos me saamme pojan, sen nimeksi tulee Samuel.
Ja jos siitä tulee tyttö: Isabel.
Minä rakastan sinua yhä.
Ja sinä siedät minua koska tiedät, kuinka paljon minä rakastan sinua.
Tristan...
Ei mitään.
Sain kirjeen äidiltäsi.
Alfred on ryhtynyt yhteistyöhön O'Banionin veljesten kanssa.
Hän pärjää hyvin.
Alfred pärjää hyvin kaikkialla. - Paitsi meidän luonamme.
Se on minun syytäni. Minä en voinut pelastaa Samueliakaan.
Älä sano noin. Se oli Jumalan käsissä.
Oliko?
Eversti! Menetimme pari vasikkaa kanjonissa. Se voi olla karhu.
Minun karhuni?
Ammu se, Tristan. - Ja takuulla.
En tiedä, miksi Tristan ei ampunut sitä vanhaa karhua.
Esi-isät sanoivat että kun miehen ja eläimen veri on sekoittunut -
niin niistä tulee yksi.
Sanoin 4 olutta, Satchleben. - Ja minä sanoin "ei intiaaneja".
Hän on varsin sivistynyt.
Anna nyt hänelle olut. Minun isäni sanoi: Neljä.
Me pääsemme ymmärrykseen. - Anna jo se kirottu olut!
Älä puutu tähän!
Olet hölmö kun haluat tapella itseäsi isomman miehen kanssa -
joka juuri nyt katsoo aseensa perään. Eikö niin, Satchleben?
Hän halkaisee tyhmän kallosi ja tappaa sinut. Anna olla!
Minä haluan neljä olutta. Nyt!
Omistaja on kieltänyt meitä tarjoilemasta intiaaneille.
Pysykää kaukana!
Näetkö tämän miehen? Näetkö? Hänen nimensä on One Stab.
Hän on kunnioitettu Cree ja suuri soturi.
Hän on meidän ystävämme ja hänellä on jano.
Luulen, että hän kuuli karhun äänen syvällä sisimmässään.
Matalasti muristen hämärissä salaisissa paikoissa.
Aiotko jättää hyvästit?
Tristan?
Kauanko sinä olet poissa?
En niin kauaa. Pari kuukautta.
Voin tehdä elämäsi paremmaksi. - Ei.
Jos meillä olisi lapsi -
tai minä olisin raskaana, niin lähtisitkö siitä huolimatta?
Kyllä...
Antaisit minulle mahdollisuuden. - Lopeta tuo.
Katso minua.
Voisitko katsoa minua?
Minä odotan sinua.
Niin kauan kuin on tarpeen.
Minä odotan sinua ikuisesti.
Tuleeko hän takaisin? - En tiedä.
Stab sanoo, että hän palaa.
20. huhtikuuta 1918. Rakas Tristan.
On kulunut monta kuukautta eikä sinusta ole kuulunut mitään.
Ainoa elonmerkki oli risainen paketti Uudesta-Guineasta.
Sitä peittivät oudot merkit ja se sisälsi rannerenkaan.
Se oli minulle, olettaisin. Tai ehkäpä ei.
Kiinnostaako sinua, mitä täällä tapahtuu?
Naudanlihan hinta laskee yhä ja talvi tuntuu loputtomalta.
Miksi sinä et kirjoita?
Pelottaako sinua kertoa, että et tule takaisin?
Alfred pärjää yhä hyvin.
Hän laajensi yhtiötään Chicagoon ja Washingtoniin.
Hän laittaisi Isabelin kouluun, mutta tyttö ei halua pois farmilta.
Luulen, että myös hän odottaa sinua.
Minulla ei ole osoitetta, mihin lähettäisin tämän kirjeen -
eikä syytä uskoa, että sinä haluaisit saada sen.
Minä kirjoitan vain itselleni.
Piilotan sen niin kuin muunkin sanomatta ja tekemättä jääneen.
12. joulukuuta 1919.
Rakas Susannah.
Minusta on tullut metsästäjä.
Kerro Stabille, että täällä on eläimiä, joita ei näe kirjoissa.
Ja minä olen tappanut niitä kaikkia.
Susannah, kaikki, mitä meillä oli, on kuollut.
Niin kuin minä olen kuollut.
Mene naimisiin toisen kanssa.
Me saamme seuraa, eversti.
Minä tulin hakemaan sinun siunaustasi.
Sillä nämä herrat... - Ja monet muut.
He yllyttävät minua ehdokkaaksi. - Mihin?
Yhdysvaltain kongressiin. - Me ajattelemme hänestä suuria.
Jopas, Alfred.
Ja mitä nämä herrat haluavat saada siitä?
Anteeksi kuinka? - Mitä te haluatte?
En usko, että nämä herrat...
Luuletko, että he tukevat sinua isänmaallisuudesta ja arvosi takia?
Minä en ole enää lapsi.
Kongressi... - Olen palvellut hallitusta.
Ne asiat, joita me... - Intiaanit!
Silloin oli kyse intiaaneista.
Mikään ei ole niin groteskia kuin lapseen ammuttu luoti.
Tai nukkuva kylä, jonka asukkaat teurastetaan.
Niin hallitus hoiti sen asian, eikä mikään voi vakuuttaa minua -
että siitä on tullut viisaampi, järkevämpi tai inimillisempi.
Isäni, jota minä kunnioitan suuresti, sanoo -
että hallitus ei ole viisas eikä inimillinen.
Joten isäni poikana minun ehdoton velvollisuuteni on -
viedä sekä viisautta että inimillisyyttä kongressiin.
Minä kiitän sinua siunauksestasi, isä.
Voisitteko odottaa minua autojen luona.
Onko kaikki hyvin? Mikä on vialla?
Mitä meillä oli, on kuollut. Mene naimisiin toisen kanssa.
En tiedä mitä sanoisin. Tristan on aina ollut villi.
Sinä rakastat häntä sen tähden. - Niinkö?
Niin kai minä teen.
Hän rakastaa sinua.
Alfred! Hänestä tulee veljesi vaimo.
Niin. Muistuta häntä siitä. - Hän ei voi nyt puolustaa itseään.
Ei, mutta sinä voit puolustaa häntä ja hänen omaansa -
vaikka hän on pettänyt teidät molemmat.
Enkä minä edes mainitse erästä muuta.
Senkin kurjimus! Älä syytä minun poikaani Samuelin kuolemasta!
Samuel päätti ryhtyä sotilaaksi, ja hallitus lähettää ne kuolemaan!
Sinunlaisesi loiset! Piru sinut periköön!
Ja piru periköön sinut! - Pidä hänet erossa tästä!
Häivy minun farmiltani. - Koska tahdon palvella maatani?
Vai siksi, kuten sinä, rakastan naista, joka ei rakasta minua?
Hän käytti naista ja jätti. - Lopeta, Alfred...
Minä rakastin häntä.
Minä rakastan häntä yhä.
Tristan varasti hänet minulta -
ja Tristan varasti hänet Samuelilta ennen sotaa.
Jumala minua varjelkoon tai minä tapan sinut.
Lue rakkaan Tristanisi kirje.
Susannah...
Sinä ansaitset tulla onnelliseksi.
Iltamyöhällä löysimme everstin lattialta sammuneen tulen luota.
Hän ei voinut liikkua.
Hänen tukkansa valkaistui sinä yönä ja hänestä tuli vanus.
Tristan ei lähettänyt enää kirjeitä.
Vuosien kuluttua me kuulimme, että hänet oli nähty laivalla -
joka seilaisi jokea, jota kukaan valkoinen ei ole seilannut.
Kuulimme kertomuksia. Kummallisia kertomuksia.
Ja moneen vuoteen ei tapahtunut mitään.
Hän oli kadoksissa. Se oli ainoa, mitä me tiesimme.
Mutta joka vuosi putoavien lehtien kuussa -
näin unta, että karhun ääni hänen sisällään oli vaiennut -
ja että Tristan ehkä taas palaisi elämään maailmassa.
Mutta sitten tuli talvi ja uusi kevät.
Ja hän pysyi yhä poissa.
Mitä hittoa hän nyt tekee?
Tristan!
Se on ilkeä vanha tamma, mutta se on sinun.
Tervetuloa kotiin.
Hei, vanha mies! Missä isä on?
Stab?
Hän halvaantui pari vuotta sitten. Hän ei voi puhua.
Hän haluaa juhlia.
OLEN ONNELLINEN
Minäkin olen onnellinen.
Tämä on sinulle, isä.
"Eversti William Ludlowille hänen pojaltaan Tristanilta."
Minä en tiennyt.
Ne ovat villisian hampaita ja sen on tehnyt jaavalainen soturi.
Myös hän oli suuri mies.
Decker...
Ole hyvä, Pet.
Minulla on tuliaisia myös äidille, pikku lzzylle ja Susannahille.
Mistä on kyse?
Kerro hänelle.
Alfred ja Susannah menivät naimisiin monta vuotta sitten.
Veljesi on nyt kongressin jäsen.
Heillä on suuri talo Helenassa.
Niin sen pitää olla.
Naudanlihan hinta romahti kun sota loppui.
Eversti ei välittänyt siitä. Hän menetti melkein kaikkensa.
Saamme sen takaisin. Hevosilla tai jollain muulla jos on pakko.
Me saamme sen takaisin.
Hän sanoo, että veljesi äänesti kieltolain puolesta.
Ryhtyisinkö salakuljettajaksi? - Siinä on paljon rahaa.
Haistakoon paskat. Haistakoon hallitus paskat!
"Lkuisesti" olikin liian pitkä aika, Tristan.
Tiedän sen.
Tässä. Minä en halua sitä.
Ne sanoivat, että se on taikakalu.
Ja se suojelee kantajaansa.
Pidä se.
Etkö halua tavata Alfredia?
Taitaa olla paras etten tee sitä.
Kerro terveisiä... ja onnitteluni.
Se pitää sinusta.
Tervetuloa kotiin.
Isabel?
Sinä saat sen.
Myös minulla on jotain sinulle, toin sen matkassani.
Se on lerapetrasta... - Kreetalta.
Tiedän, missä se on. Isäsi opetti minulle Euroopan historiaa.
Pikku tyttö. Se olen minä, eikö niin?
Kiitos, Tristan.
Silloin Tristanilla alkoi hiljainen ajanjakso elämässään.
Karhu hänen sisällään nukkui.
Onnea on vaikea selittää.
Aika kuluu, ja liian pian me tunnemme olomme turvalliseksi.
Minä kuulin jotain kummaa.
Tristan... on palannut.
Tiedän sen.
Tiedätkö sen? Kuinka?
Minä tapasin hänet.
Uskalsiko hän tulla tänne tapaamaan sinua?
Ei. Hän halusi tavata sinut, mutta ajatteli, että sinä suuttuisit.
Hän saattoi olla oikeassa.
Mitä... Mitä hän sanoi?
Hän lähetti terveisiä sinulle ja käski onnitella.
Olenpa minä tyhmä.
Kertoiko hän sinulle uutisen?
Mitä ajattelet siitä?
Se on todella absurdia.
Hän menee naimisiin Isabel Twon kanssa.
Hänän on kuin sisar meille.
Hän on vasta 19-vuotias. - 20.
Mitä hittoa Decker ajattelee kun sallii sen?
Hän kai ajattelee tyttärensä onnea.
Onnea? Tristanin kanssa?
Kaikista ihmisistä sinun pitäisi tietää kuinka toivotonta se on.
Minä en ole Isabel Two.
2. kesäkuuta 1921. Rakas Tristan.
Olen niin iloinen kuultuani sinun tulevista häistäsi.
Isäsi on varmaan onnellinen. Isabel Two on kuin tytär hänelle.
Koska hänet on nimetty äitisi mukaan -
se on kuin kohtalon määräämää. Eikö niin?
Jopas jotakin.
Samuel Decker Ludlow.
Rakas Tristan...
Oli ihanaa kuulla poikasi syntymästä.
Me olemme toivoneet omaa lasta, mutta olemme luopuneet toivosta.
Alfred ajattelee sinua usein. Minä odotan että tapaamme taas.
Poikasi nimi on ylväs ja jalo. Hän on varmasti sen veroinen.
Kerro terveisiä Isabel Twolle, isällesi ja kaikille muille.
Ikuisesti sinun, Susannah.
Hyvää iltaa, hyvät herrat.
Haluamme puhua parista asiasta. - Sehän sopii.
Kuten sinä tiedät, me hoidamme alkoholin täällä.
Sinä olet ollut pikkutekijä, niin sanottu amatööri.
Mutta sinun toimituksesi ovat kasvaneet -
ja kärsivällisyyteni on vähissä. Joten ensi kerran kun tulet tielle -
se on viimeinen kerta.
Sinä ehkä ihmettelet, miksi et ole jo kuollut.
Se johtuu siitä, että veljesi on kongressiedustaja Ludlow. Siksi.
Kenneth... Thomas...
Hyvää päivää, Alfred.
Hyvää päivää, Tristan.
Ja kuka tämä nuori mies on? - Samuel.
Hei, Samuel.
Hän on niin kaunis.
Hyvää päivää, lzzy. Saanko katsoa häntä?
Samuel? - Hei. Kuka tuo nainen on?
Minä olen sinun Susannah-tätisi.
Minä tunsin sinun Samuel-setäsi, joka kuoli sodassa.
Mielestäni sinä muistutat häntä. - Isoisäkin sanoo niin.
Hän oli hyvin urhea ja hyvä. - Myös isoisä sanoo niin.
Ja kun minä kasvan, saan hänen kiväärinsä. Tuletko katsomaan?
Tulen mielelläni... joku päivä.
Hän on hieno poika, Tristan. - Niin on.
Voiko isä hyvin?
Niin hyvin kuin vain voi odottaa.
Minä toivoisin...
Anteeksi, että keskeytän.
Nyt alkaa olla puheesi vuoro. - Tulen aivan heti.
Tavataan pian uudestaan. - Se olisi mukavaa.
Kenneth...
Katso tuota.
Hae Tynert.
Taisit ajaa kuopan ohi, Stab.
Kuulimme, että te kuljetatte alkoholilain vastaisia tavaroita.
Irlantilaista viskiä isälleni. - Pyydän antamaan sen meille.
Hän pettyisi siitä.
Pitäkää hänestä kiinni.
Lähdetään pois täältä. - Avataan taskut saman tien.
Minun veljeni käski sinua pysymään poissa tieltämme.
Nostakaa hänet autoon.
En halua puhua hänen kanssaan.
Minä olen kovin pahoillani.
Eikö isä halua tavata minua edes nyt?
Hän syyttää hallitusta Isabelin...
On jotain mistä meidän pitää puhua.
Poliisi, jota sinä löit, melkein kuoli.
Kaikki ovat ymmärtäväisiä -
mutta he tahtovat, että tunnustat syyllisyytesi ja istut 30 päivää.
Entä hän, joka ampui?
Hän sai... varoituksen.
Entä O'Banionin veljekset? - Heille ei tapahdu mitään.
Anna olla, Tristan. Se oli kamala ja traaginen onnettomuus.
Kuuntele minua, Tristan. Jätä asia.
Sinä sotkit itsesi pahaan liemeen.
Odota hetki.
Minä olen niin pahoillani.
Me kaikki rakastimme häntä.
Kuinka sinä voit?
Me emme koskaan tulleet käymään.
Pidin puheen joku aika sitten. - Niinkö?
Minun ensimmäinen julkinen esiintymiseni.
Se käsitteli...
Se käsitteli naisten vastuuta.
Tuntuu hyvältä nähdä sinua.
Anteeksi...
Minä unelmoin aina välillä, että minä olisin lapsiesi äiti.
Minä toivoin hänen kuolemaansa.
Ehkä minä jopa toivoin Samuelin kuolemaa.
Sinulla ei ole mitään tekemistä Samuelin kuoleman kanssa.
Eikä mitään tekemistä Isabelin kuoleman kanssa.
Eikö ollut?
Mene kotiisi.
Mene kotiisi Alfredin luo.
Missä sinä olit?
Minä olin vain kävelyllä. Minä tarvitsin sitä.
Miksi sinä olet kotona? - Lääkäri soitti kun sinä et tullut.
Joten minä soitin kotiin ja kun sinä et ollut täällä...
Olen hyvin väsynyt. Minä menen nukkumaan.
Sinä voitit. Minä tuon hänet kotiin. Alfred.
Minä tottelin kaikkia sääntöjä.
Ihmisten. Jumalan.
Mutta sinä...
Sinä et totellut yhtään niistä.
Ja kaikki he rakastivat sinua enemmän.
Samuel, isä...
Jopa oma vaimoni.
Minä haluaisin olla hetken yksin hänen kanssaan, Tristan.
Kun Samuel kuoli...
Kun Samuel kuoli, minä kirosin Jumalan.
Kirosinko minä myös kaikki läheiseni ja itseni?
Ei.
Sinä et ole kirottu, Tristan.
Minä en sallisi sitä.
Sinä et ole kirottu!
Tämä on herrasmiehen kivääri. Paljon pienempi mutta yhtä vahva.
Saat tällaisen kun kasvat isoksi?
Samuel! Samuel, tule tänne!
Mene Petin luo.
Vie hänet taloon, Pet.
Hän on hieno poika.
Me emme tulleet pidättämään sinua.
Viekää minut metsään. En halua, että poikani näkee.
Tehdään se nyt.
Eversti Ludlow! - Mitä täällä tapahtuu?
Mitä täällä tapahtuu?
Ei tarvitse olla nero tietääkseen, että ne tulevat perääsi.
Alfred...
Minä haluan pyytää sinua huolehtimaan lapsistani.
Pidä huolta Samuelista.
Veljeni, se olisi minulle kunnia.
Voi miten mieleni teki skalpeerata. Mutta se ei ollut minun saaliini.
Sinä yönä me hautasimme ruumiit -
ja upotimme auton syvään lampeen Missourissa.
Minä muistan kun Tristan oli lapsi.
Silloin minä en uskonut, että hän eläisi vanhaksi mieheksi.
Mutta minä olin väärässä. Olin väärässä monessa asiassa.
He, jotka rakastivat häntä eniten, kuolivat nuorina.
Hän oli kallio, johon he murskaantuivat -
huolimatta siitä, kuinka paljon hän yritti suojella heitä.
Mutta hänellä oli kunniansa ja hän eli pitkään -
ja hän näki lastensa kasvavan ja saavan oman perheen.
Tristan kuoli 1963 lehtiin puhkeavien puiden kuussa.
Hän päätyi pohjoiseen, missä oli yhä hyvä metsästää.
Hänen haudallaan ei ole merkkiä, mutta sillä ei ole merkitystä.
Hän oli aina elänyt rajamailla -
jossain tämän maailman ja sen toisen välillä.
Se oli hyvä kuolema.
SubLand.info